Forskellen på diabetes type 1 og diabetes type 2
Diabetes mellitus er en autoimmun, endokrin sygdom, hvor
koncentrationen af glukose i blodet er forhøjet, og type 1 og type 2 er de mest
almindelige former. Forskellen på de to former for diabetes er, at kroppen
enten mangler insulin eller at kroppen ikke reagerer på insulin (Viborg &
Torup, 2014, s. 413).
Type 1 diabetes er en kronisk lidelse, hvor glukoseniveuaet i
blodet er forhøjet, fordi bugspytkirtlens betaceller ikke længere producerer
insulin (Viborg og Torup, 2014, s. 413-414).
Type 2 diabetes forekommer, fordi nogle af betacellerne i de
langerhanske øer ikke producerer tilstrækkeligt insulin eller at kroppens
celler ikke længere reagerer tilstrækkeligt på insulin. Dette kaldes
insulinresistens (Viborg og Torup, 2014, s. 417).
ofte faldet til under 10 %. Efter diagnosetidspunktet optræder der ofte en remissionsperiode, også kendt som honeymoon-fasen, hvor betacellerne stadig producerer lidt insulin. Efter honeymoon-fasen er alle betacellerne destrueret, og den eneste måde barnet kan få insulin på, er ved at få det tilført via injektioner (Viborg & Torup, 2014, s. 413-417).
Ketoacidose
Behandling af type 1 diabetes
Insulin er det eneste hormon, som sænker blodglukose. Hormonet gør, at der kan transporteres glukose ind i cellerne, især lever-, fedt- og muskelceller. Insulin dannes i betaceller i de langerhanske øer som forefindes i pancreas (bugspytkirtlen). Insulin frigives fra bugspytkirtlen til blodet, så snart næringsstoffer fra føden er optaget i blodet. Stigning i koncentration af glukose efter indtagelse af føde, er den vigtigste stimulator for insulindannelsen i bugspytkirtlen (Nielsen & Bojsen-Møller, 2014, s. 219-220).
![]() |
(Diabetesforeningen, 2015a) |
For at behandle børn med type 1 diabetes er det nødvendigt
at bruge insulin. Formålet med behandlingen er at forebygge hyperglykæmi
(forhøjet blodsukker) samt en forebyggelse af sendiabetiske komplikationer
(Viborg & Torup, 2014, s. 426-427).
Den naturlige insulinproduktion fungerer således, at insulin
udskilles i en vedvarende lav koncentration i løbet af døgnet og i forbindelse
med måltider sker der en ekstra stor udskillelse. Dette forsøger man så vidt
muligt at efterligne ved behandling af diabetes type 1 og derfor fås insulin
både som hurtigt- og langsomt virkende for eksempel NovoRapid, Levemir og Lantus.
NovoRapid er et hurtigtvirkende præparat, som gives umiddelbart før et måltid
og i nogle tilfælde under eller efter måltidet, mens Levemir og Lantus er
langsomtvirkende og dermed mindsker risikoen for store blodglukoseudsving på
længere sigt.
Insulin kan også gives via en insulinpumpe. Pumpen fungerer
således, at der hele tiden pumpes insulin fra en lille ampul gennem en
plastikslange og en plastikkanyle, som fører insulinen ind under huden. På
denne måde tilføres der hele tiden insulin, og der er derfor ikke brug for
insulininjektioner. Insulinpumpens formål er at tilføre
kroppen insulin på en måde, som minder mest muligt om den naturlige
insulintilførsel; hvor der produceres en lille mængde insulin hele tiden
og større mængder i forbindelse med måltider.
Pumpen kan ikke selv styre blodglukose værdierne, og det er derfor
diabetespatienten, der vurderer behovet for insulin. Via den konstante lave
tilførsel af insulin, og den større mængde i forbindelse med måltider, er dette
med til at give de bedst mulige blodglukose værdier (Diabetesforeningen, 2014a).
Insulinbehandling er en individuel tilrettelagt behandling, hvor
der kan tages højde for den enkelte patients insulinbehov. I forbindelse med
insulinbehandling er det vigtigt, at blodglukose bliver målt ofte, da dette
giver mulighed for at justere insulindoseringen. Denne kan variere alt efter
kost, motion og om man har infektioner eller feber.
Er behandlingen med insulin ikke velreguleret, kan en alvorlig
bivirkning være hypoglykæmi og dette kan være livstruende (Viborg & Torup,
2014, s. 427).
Blodglukose
Glukose er den eneste type af kulhydrater, som findes i blodet.
Kulhydraterne nedbrydes i mave-tarm-kanalen, og bliver derefter sendt til
leveren, hvor de omdannes til glukose og kan sendes ud i blodet. Det er
vigtigt, at blodets indhold af glukose holder sig nogenlunde konstant, da
glukose er en stor energikilde, især i hjernens og blodets celler (Nielsen
& Bojsen-Møller, 2014, s. 92).
Blodglukose(BG) værdierne bør være indenfor disse kriterier:
- BG skal optimalt være 4-7 mmol/l før måltiderne
- BG skal være mindre end 10 mmol/l efter måltidet (cirka 1 ½
time)
- BG skal være omkring 6-8 mmol/l ved sengetid for at undgå natlig
hypoglykæmi
Måling af barnets blodglukose er et vigtigt
redskab til en korrekt regulering af diabetes. Der tilrådes rutinemæssigt 4-8
målinger dagligt samt målinger i specielle situationer ved for
eksempel mistanke om lavt eller højt blodglukose eller ved sygdom.
Ved måling af blodglukose bruges et blodglukoseapparat, som i løbet af
kort tid kan måle barnets blodglukose (Diabetesforeningen, 2014b).
Sendiabetiske komplikationer
Sendiabetiske komplikationer er komplikationer, der kan forekomme
efter længere tids sygdom og ses i form af mikroangiopati og makroangiopati.
Makroangiopati fører til hurtigere udvikling af
aterosklerose, hvilket skyldes, at man ofte har perioder med hyperglykæmi, og
dette fremmer aflejringen af LDL-kolesterol i karvæggene.
Mikroangiopati skyldes en fortykkelse af basalmembranen omkring
kapillærene, hvilket påvirker blodgennemstrømningen negativt og kommer ofte til
udtryk som retinopati, nefropati og neuropati. Retinopati viser sig som
forandringer i kredsløbet i nethinden og medfører en nedsat blodforsyning,
hvilket kommer til udtryk som sløret og uklart syn, og forhindres disse
forandringer ikke, kan det føre til nedsat syn og endda blindhed. Nefropati
kommer til udtryk som en ændring af kapillærvæggene i glomerulus og det
medfører nedsat glomerulusfiltration og proteiner i urinen, hvilket på lang
sigt kan føre til nyresvigt og i værste tilfælde behov for dialyse. Neuropati
er skader på neuroner i det somatiske og autonome nervesystem, og disse vil med
tiden degenere og dø og dermed kan følelsen i eksempelvis ben og fødder ændres,
hvilket disponerer for diabetiske sår, fordi de sensoriske neuroner i det
somatiske nervesystem er gået tabt (Viborg & Torup, 2014, s. 419-423).
Ingen kommentarer:
Send en kommentar